Filmi aluseks on üle 100 tunni materjali,
mis Hugo van Lawick filmis Jane Goodallist 1960ndatel Gombes.
Materjali peeti kadunuks kuni selle taasavastamiseni 2014.
1957 taotles Louis Leakey toetust,
et alustada pooleaastast šimpanside uurimist looduses.
Ta uskus, et see uurimus heidab uut valgust varase inimese käitumisele.
Umbusklikuna teadlaskonna valdavate hoiakute suhtes
otsis Leakey uurijat,
kel poleks teaduslikust teooriast tulenevaid eelarvamusi.
Leakeyle avaldas muljet tema sekretäri eluaegne kirg loomade vastu
ja ta saatiski missioonile 26-aastase inglanna Jane Goodalli,
kel polnud väljaõpet ja teaduskraadi.
Enne Gombe ekspeditsiooni
ei teatud šimpansidest looduses peaaegu mitte midagi.
Olen kusagilt lugenud või rääkis keegi mulle,
et kui te olite laps, unistasite nagu mees.
Ma olin tüüpiline mees, käisin seiklemas.
Miks nii?
Küllap seepärast, et tahtsin teha asju, mida mehed tegid ja naised ei teinud.
Minna Aafrikasse ja elada koos loomadega...
Ainult sellest ma mõtlesingi.
Kõik läks loomulikku rada pidi, nagu nüüd tundub,
maagilise kutseni Aafrikasse 1957. aastal,
kus sain tuttavaks dr Louis Leakeyga,
kes saatis mu Gombesse ja šimpanside juurde.
Mul ei olnud väljaõpet ja kraadi,
kuid Louis ei hoolinud akadeemilisest kvalifikatsioonist.
Ta otsis inimest, kel oleks avatud meel,
kirglik teadmisjanu, armastus loomade vastu
ja tohutu kannatlikkus.
Minu ülesanne oli pääseda šimpansidele lähedale,
elada nende keskel ja saavutada see, et nad mu omaks võtavad.
Tahtsin jõuda võimalikult lähedale loomadega rääkimisele,
olla nagu doktor Dolittle.
Tahtsin liikuda nende seas ilma hirmuta nagu Tarzan.
Hiiglasuured pahklikud ja ürgsed puud,
väikesed jõed, naeru kihistades teel mööda kaljust sängi järve poole.
Linnud.
Putukad.
Alates 8 või 9 eluaastast olin unistanud Aafrikast,
elust metsas metsloomade seas.
Nüüd avastasin ühtäkki, et elan oma unistuses.
Tundsin juba, et kuulun sellesse uude metsamaailma,
et just seal on minu koht.
Gombesse saabudes polnud mul aimugi,
mida me tegema hakkan, peale selle,
et püüan jõuda nii kaugele, et šimpansid minuga ära harjuksid
ja ma saaksin uurida, mida nad teevad.
See mõte oli mul kukla taga.
Olin vaadelnud teisi loomi. Ainus viis neid tundma õppida on,
kui nad teavad, et oled seal, aga ei tee väljagi.
Ainult et nad võivad sul näo lõhki rebida.
Ma ei teadnud seda. Ma ei mõelnud sellele.
Keegi ei rääkinud sellest.
Te ei tundnud šimpanside ees hirmu?
Tollal ei olnud käinud välitöödel inimesi,
kelle uurimustest oleksin saanud lugeda.
Välja arvatud üks mees,
kes nägi šimpanse kord või kaks oma kolmekuuse uurimistöö jooksul.
Ja veel palju varem oli üks hull mees,
kes määris ennast paavianisitaga kokku
ja istus varjetes, lootes, et šimpansid ilmuvad välja.
Madusid oli palju, mürkmadusid.
Kui aus olla, siis uskusin, et kui kõnnid ettevaatlikult,
ei ehmata madusid ega astu neile peale,
siis nad ei tee sulle viga.
Mul oli selline hullumeelne tunne,
et minuga ei juhtu midagi, sest minu koht on siin.
Vaatasin, kuidas nad toitusid suure viigipuu otsas,
vahetevahel valjult hõigeldes.
Puud ärkasid ellu.
Nõnda algas üks põnevamaid perioode minu elus.
Avastuste aeg.
Mu elu kulges kindlas rütmis.
Päev päeva järel, päikeses, tuules ja vihmas
ronisin küngastele ja olin koos šimpansidega koidust
kuni pimeduseni.
Enamasti kohtasin šimpanside gruppi või üksikut šimpansi,
kuid vahel ei suutnud ma neid üldse leida.
Ja kui püüdsin lähemale minna, jooksid nad mind nähes kohe ära.
Ma olin sissetungija
ja veider pealekauba.
Kuna ma ei ole allaandja,
siis see üksnes tugevdas minu kindlat soovi edu saavutada.
Mul ei tulnud kordagi mõtet loobuda.
Oleksin kaotanud igaveseks kogu eneseaustuse, kui oleksin loobunud.
Metsaelu kiskus mind täielikult kaasa.
Tundsin siirast rõõmu sellest,
et olin üksinda karmil maastikul,
mida hakkasin tundma juba sama hästi kui lapsena Barnemouthi kaljusid.
See oli võrratu aeg,
kui üksindus oli eluviis.
Sellal kui mina hakkasin tükkhaaval nende eluviisi kokku panema,
harjusid nemad nägema veidrat valget ahvi.
Toona peeti valgel tüdrukul üksi Aafrika džunglisse minemist ohtlikuks.
Pidin valima endale kaaslase.
Minu ema pakkus ennast vabatahtlikuks.
Ema seadis sisse kliiniku.
Ta jagas paljudele kohalikele kaluritele ravimeid.
Patsiendid kõndisid miile, selleks et saada ravi.
Millised olid teie suhted isaga?
Ma ei tundnudki õieti oma isa. Ta läks sõtta.
Kui sõda algas, olin viiene.
Loomulikult imetlesin teda tohutult,
aga ta ei hoolinud eriti lastest.
Ei saa öelda, et mul oleks temaga mingeid suhteid olnud.
Ema juures oli kõige tähtsam see, et ta kuulas.
Ta oli alati õiglane.
Ta ei vihastanud kunagi ilma põhjuseta.
Ta toetas mind ja minu loomaarmastust.
Ta ei öelnud kunagi: "Sa oled tüdruk ega saa seda teha.
Unista sellest, mida võid saavutada." Nagu kõik teised ütlesid.
Just ema arendas minu enesehinnangut.
Nagu enamik lapsi enne teleri ja arvutimängude aega,
armastasin ma väljas olla,
mängida aias salapaikades, õppida loodust tundma.
Veetsin palju tunde kõrgel maa kohal oma lemmikpuu ladvas.
Lugesin seal üleval oma lehises ja privaatses maailmas.
Unelemine elust metsas koos Tarzaniga
viis kindla otsuseni minna Aafrikasse, elada koos loomadega
ja kirjutada neist raamatuid.
Mul polnud kunagi igatsust abielluda ja peret luua.
See ei mahtunud minu mõtlemisviisi.
Seda lihtsalt ei olnud.
Tahtsin minna Aafrikasse, elada koos loomadega.
Ainult sellest ma mõtlesin.
Me ei olnud jõukas pere, ülikool ei tulnud kõne allagi.
Aga tahtsin siiski töötada loomadega kuskil kauges paigas.
Sain tööle ettekandjana.
Panin palga ja jootraha kõrvale, nii palju kui sain,
selleks et minna Aafrikasse.
Aga kuigi ma elasin oma lapsepõlve unistuses,
pidin muretsema,
sest ma ei pääsenud šimpansidele ligi.
Ma ei teadnud, kas nad harjuvad kunagi minuga ära.
Ja aeg hakkas otsa saama.
Kui suurt nördimust te alguses tundsite, kui püüdsite neid uurida?
Kõige rohkem nördimust tekitas see, et nad jooksid kogu aeg ära.
Kui šimpansid su eest ära jooksevad,
ei saa nende käitumist üksikasjalikult jälgida.
Tundsin kogu aeg hirmu,
et kui ma ei avasta midagi põnevat, saab raha otsa.
Kõik varased märkmed olid selle kohta, et šimpansid jooksid ära
või istun künkatipul või kusagil mujal
ja jälgin neid binokliga.
Varastest vaatlustest oli väga selge,
et ma ei saanud suurt midagi teada.
Olin olnud Gombes viis kuud.
Hommik oli olnud masendav.
Olin kolm orgu läbi trampinud ja šimpanse otsinud,
kuid polnud ühtki leidnud.
Varsti nägin täiskasvanud isast, kes oli vähem pelglik kui teised
ja keda tundsin juba nägupidi, sest tal olid lõual valged karvad.
Erinevalt teistest
ei jooksnud ta ära.
Pärast kuid kestnud kannatlikke ja väsimatuid vaatlusi
sain ma oma tasu.
Šimpansid olid mu omaks võtnud.
Vähehaaval tungisin üha sügavamale võlumaailma,
mida ükski inimene polnud varem uurinud.
Metsikute šimpanside maailma.
Kallid kodused! Siin ma olen, tavaline inimene,
ja teen seda, mida olen alati tahtnud teha.
Viibin väljas, magan tähtede all,
vaatlen kõiki neid loomi.
On see võimalik?
Kas see olen tõesti mina?
Raske ülesanne on täidetud.
Künkad ja metsad on minu kodu. Jane.
Viimaks tohtisin šimpanse lähedalt vaadelda.
Sain teada, et nad veedavad palju tunde karvastikku sugedes.
Nagu meie, vajavad nad sõbralikke kontakte ja julgustamist.
Kui õppisin neid isenditena tundma, panin neile nimed.
David Hallhabe, rahuliku ja väärika loomuga.
Sageli oli tema seltsis toonane kõrgeimal positsioonil isane: Koljat.
Härra McGregor, mõneti sõjakas vana isane.
Ja siis oli Flo oma sibulja nina ning räsitud kõrvadega
koos väikese tütre Fifiga.
Kui vaatasin šimpansile silma,
vaatas mulle vastu mõtlev, kaalutlev isiksus.
Õppisin meie aja kõige kütkestavamatelt olenditelt.
Mõistsin, et nad kõik on ühe grupi liikmed.
Kogukond.
Mida rohkem ma teada sain,
seda rohkem mõistsin, kui sarnased nad on meile
väga paljudel viisidel.
Tollal, 1960ndate algul olid paljud teadlased veendunud,
et ainult inimestel on mõistus,
ainult inimesed on võimelised ratsionaalselt mõtlema.
Õnneks polnud ma käinud ülikoolis ega teadnud neid asju.
Tundsin, et õpin tundma kaasolendeid,
kes suudavad tunda rõõmu ja kurbust,
hirmu ja kadedust.
Louis Leakey saatis mu Gombesse,
sest uskus, et looduses elavate šimpanside mõistmine
aitab tal paremini kujutleda, kuidas meie kiviaja eellased võisid käituda.
Kaua aega oli arvatud, et meie oleme ainsad olevused maa peal,
kes kasutavad ja valmistavad tööriistu.
Inimene tööriistavalmistaja - nõnda defineerisime ennast.
Aga siin kasutab David Hallhabe tööriista.
Mul oli raske uskuda seda, mida olin näinud.
Mõni päev hiljem jälgisin lummatult,
kuidas šimpansid läksid termiidipesa juurde,
valisid väikese lehtedega oksa ja kiskusid lehed ära.
See oli eseme töötlemine,
tööriista valmistamise algus.
Seda polnud varem nähtud.
Kui teatasin Louis Leakeyle sellest uudisest,
vastas ta, et nüüd peame inimese ümber defineerima
või tunnistama šimpansi inimeseks.
Minu vaatlused Gombes seadsid kahtluse alla inimese ainulaadsuse
ja alati, kui selline asi juhtub, vallandub suur kära.
Oli neid, kes püüdsid minu vaatlusi maha teha,
sest ma olin noor ilma hariduseta tüdruk,
kes seetõttu ei pälvinud tähelepanu.
Tulemus aga oli see,
et Louisel õnnestus saada National Geographic Society toetus
minu uurimistöö jätkamiseks.
Lisaks saatsid nad fotograafi šimpanse jäädvustama.
Härra Hugo Van Lawick
See on leping teie ja National Geographic Society vahel.
1. septembril 1962 jõuate preili Goodalli laagrisse Aafrikas.
Filmite tema tööd šimpansidega.
Tere, mina olen Jane. - Hugo.
Jane, te nautisite üksindust.
Kas teile tegi muret, et keegi teine tuleb teie...?
Ma ei olnud eriti õnnelik, aga see käis kokkuleppe juurde.
Kui sind Geographic rahastab, peavad nad uurimistööd kajastama.
See oli minu projekt
ja tema tuli jäädvustama minu projekti.
Ma ei tahtnud, et keegi tuleb minu väiksesse paradiisi.
Millised olid teie esimesed muljed Hugost?
Hugo suitsetas.
Ta oli peaaegu ahelsuitsetaja.
Kõik need suitsukonid põrandal... Olen alati vihanud suitsetamist.
Ja ta oli perfektsionist. See ajas mind hulluks.
Aga ta oli ka nägus mees, tal oli tasane hääl.
Esimesel õhtul rääkis Hugo mulle oma filmidest ja lapsepõlvest
ning kuidas ta oli alati tahtnud pildistada loomi.
Meil oli palju ühist.
Mulle oli algusest peale selge,
et mina olin sama palju huviobjekt kui šimpansid.
Ühel päeval ootas meid fantastiline uudis.
Üks šimpans oli hiilinud minu telki
ja võtnud õhtusöögist üle jäänud banaane.
Ta võis tagasi tulla.
Järgmisel päeval me Hugoga ootasime.
Tunnid läksid ja hakkasin kartma, et šimpans ei tulegi.
Siis ilmus lagendiku teises servas nähtavale must kuju.
Tundsin ta kohe ära.
See oli David Hallhabe.
Suutsin seda vaevu uskuda.
Mitu kuud olid šimpansid mind nähes plehku pannud,
aga nüüd külastas üks neist minu laagrit.
Pärast seda hoidsin alati banaanivaru käepärast.
Šimpansid tulid sageli laagrisse banaane otsima.
Tasapisi lasid nad mind aina lähemale.
Oli imetore, et šimpansid olid nii lähedal,
kuid banaanidega söötmine tekitas ka probleeme.
Kui šimpansidel kadus hirm meie ees,
osutusid nad peagi jultunud varasteks.
Nad varastasid tekke, riideid köögist,
särke ja patju
ning pappkaste, mida oli hea närida.
Šimpansid ei tulnud enam väikeste vaiksete gruppidena,
vaid nad tungisid meie laagrisse suurte rühmadena
ja agressiivne konkurents šimpanside vahel kasvas.
Mõnikord pidime varju otsima
ja agressioon muutus tõsisemaks.
Agressiooni peatamiseks otsustasime luua söötmisplatsi.
Lootsime, et see hoiab nende agressiivseid kalduvusi vaos
ja toob rahu.
Kasutades käsitsi avatavaid teraskaste,
saime nüüd korraldada söötmist organiseeritult.
Tulemusena saime vaadelda lähemalt kui kunagi varem.
Vana Flo'd oli kerge ära tunda,
tal oli sibuljas nina ja räsitud kõrvad.
Flo oli kõrgeima positsiooniga emane oma seltsingus,
kes valitses kõigi emaste üle,
kuid mitte ühegi täiskasvanud isase üle.
Šimpanside seas on isased domineeriv sugupool.
Ühel päeval tuli Flo laagrisse pundunud roosa taguotsaga.
See oli märk, et ta on valmis paarituma.
Paljud isased märkasid seda kiiresti ja hakkasid teda jälitama.
Tal käis järel pikk kosilaste saba.
Tänu Flole sain teada,
et metsikutel emastel šimpansidel ei ole üksainus paariline.
Ta lasi neil kõigil endaga paarituda.
Fifile ei meeldinud see sugugi.
Tervitusi šimpanside maalt!
Uurimistöö fotograafiline külg on olnud palju edukam,
kui ma söandasin loota.
Kindlasti oli põnev töötada koos inimesega, kel olid samad huvid.
Oli tõesti. Meile mõlemale meeldis viibida looduses
ja mõlemad armastasime oma tööd.
Saime väga hästi läbi.
Hugo aeg Gombes oli peaaegu läbi.
Ma hoolisin temast
ja teadsin, et hakkan teda igatsema.
Aga pärast seda, kui ta oli lahkunud, sain telegrammi.
Kas sa abiellud minuga. Armastan. Hugo
Jah. Armastan. Jane
Kas sulle meeldivad smaragdid. Mis on su sõrme suurus. Hugo
Armastan smaragde. Armastan sind. Jane
Kui otsustasite Hugoga abielluda, mis plaanid teil olid?
Ausalt, me ei teinud pikaajalisi plaane.
Tõesti ei teinud.
Tahtsime lihtsalt Gombesse tagasi minna
ja filme teha.
Kui jõudsime Gombesse tagasi, saime suurepärase uudise.
Flo sünnitas poja.
Panin talle nimeks Flint.
Kui Flint sündis, saime võimaluse alustada uurimistööd,
mis võis kesta 50 aastat.
Esimest korda avanes võimalus vaadelda šimpansipoega
ning ema ja poja suhet nii lähedalt looduses.
Emana oli Flo hell, kannatlik ja hooliv.
Ta juhtis pigem poja tähelepanu kõrvale,
kui et karistas teda õpetuseks.
Fifi kiindus peagi jäägitult oma väikevennasse.
Ta püüdis temaga tegelda, kuid Flo takistas teda väga hellalt.
Aga niipea, kui lubati, hakkas ta temaga mängima,
korrastas tema karvastikku ja tassis teda ringi.
Temast sai ema tõeline abiline.
Mida te Flo juures imetlesite?
Ta oli täpselt selline, nagu üks šimpansiema peab olema.
Ta oli kaitsev, aga mitte üleliia.
Ta oli armastav, mängutujuline, aga toetav.
See oli põhiline.
Minu ema oli samasugune. Ta toetas mind.
Pole kahtlust, et lähedased kontaktid Flo ja tema perega
olid väga tähtsad minu enda arengu seisukohast.
Oli imetore, et olid sellised suhted.
Šimpansid, linnud ja putukad, kogu vilgas metsaelu
moodustasid ühe terviku.
Kõik olid osa suurest saladusest.
Ja minagi olin osa sellest.
Kogu aeg jõudsin loomadele ja loodusele lähemale
ning selle tulemusena lähemale iseendale
ja saavutasin suurema kooskõla vaimse väega, mida tundsin ümberringi.
Mõtlesin, nagu olen hiljemgi väga tihti mõelnud,
mäherdune imeline privileeg see oli,
et metsik vaba loom su nii jäägitult omaks võttis.
Tõde on kummalisem kui väljamõeldis
ja väljamõeldis võib osutuda prohvetlikuks.
Selle evolutsiooni suurepärane näide on kena inglanna,
kelle nimi on Jane
ja kes vahetas oma mugava kodu Inglismaal
primitiivse elu vastu Aafrika džunglis inimahvide keskel.
Mul on suur rõõm esitleda teile preili Jane Goodalli.
David Hallhabe on šimpans, kes usaldab täielikult inimest.
Meie kohus on hoolt kanda,
et vähemalt mõned neist peaaegu inimlikest olenditest
saaksid oma looduslikus elupaigas edasi elada.
Jane Goodall, pikk, blond ja ilus...
Olin Geographicu kaanetüdruk.
Inimesed ütlesid, et olen kuulus tänu oma jalgadele.
See oli nii jabur, et ei häirinud mind.
Tegelikult oli see väga kasulik, sest sel ajal pidin juba ise raha hankima,
niisiis kasutasin seda ära.
Mul ja Hugol õnnestus saada lisarahastus
Gombe uurimisjaama rajamiseks.
Võtsime tudengeid,
et ära kasutada suuremaid võimalusi andmete kogumiseks.
Jane Goodall naasis mõne nädala eest Aafrikast.
Sest peale on ta reisinud Euroopas ja Ameerikas, rääkides zooloogidele...
Hugol ja minul on suur rõõm täna siin viibida.
Doktor Goodall ja tema abikaasa on filminud...
Hollandlane Hugo tuli uurimistööd filmima ja hiljem nad abiellusid.
Tema ja ta abikaasa parun Hugo van Lawick
on nüüd juhtivad eksperdid šimpanside uurimise alal
oma Gombe uurimisjaamas Tansaanias.
Imetlen inimest, kes läheb üksinda džunglisse elama
ja teeb sellist tööd nagu teie.
Kas te ei tundnud kunagi hirmu? - Vahel tundsin, just leopardide ees.
Aga see oli elu, millest olin alati unistanud.
See oli nii põnev, et miski ei suutnud mind heidutada.
Milline on selle uurimistöö tegelik tähtsus?
Oleme kindlalt veendunud, et üks töö jätkamise eesmärke
on seostada arusaamist šimpanside käitumisest
inimeste käitumisega.
Kui kaua te kavatsete šimpansidega tegelda?
Jämedalt öeldes surmani,
aga ma ei oska öelda, kui palju aastaid see võib olla.
Üks väärtuslikumaid asju on filmipäevik, mida me pidasime.
Me loodame, et Hugo saab tagasi tulla ja jätkata.
Viimased kolm kuud on andnud fantastilise filmi,
mis on parem kui kõik muu kokku.
Minu meelest on väga tähtis, et keegi oleks seal.
Kardan, et komisjon ei pea seda vajalikuks.
Hugo, kas sa tahad öelda midagi filmimise kohta? On probleeme? - Ei.
Kui midagi muud pole arutada, lõpetame koosoleku.
Geographic lõpetas lihtviisil Hugo rahastamise,
aga see oli algusest peale lähetus
ja filmioperaatorite lähetused lõpevad.
See oli väga ärritav, kahetsusväärne ja kurb.
Me ei teadnud, mida teha.
Mina tahtsin minna Gombesse, aga tema ei saanud.
Nii lihtne see oligi.
Pidin kõike muutma.
Pidime otsima uue töö
ja loomulikult leidsimegi.
Serengetis.
Meil olid Gombes tudengid
ja rääkisime nendega raadiotelefoni teel peaaegu iga päev.
Mina kirjutasin raamatuid
ja Hugo tegi filme.
Kas oli raske Gombest ära olla?
Kuna mul oli Gombes väga hea tudengite meeskond
ja kuulsin kogu aeg, mis juhtub,
ei olnud väga hull.
Mul oli vaja palju asju välja uurida.
Kirjutamine edenes hästi
ja sain vaadelda teisi loomi, mis andis mulle avarama perspektiivi.
Mõistsin loomi paremini, kui oleksin neid mõistnud Gombest lahkumata.
Sellest hetkest, kui seisime Serengeti lagendikel,
tundus, nagu oleks nähtamatu käsi kardina eest ära tõmmanud.
Evolutsiooni müsteerium ümbritses meid.
See ilu äratas aukartust.
Me ei istunud maha ega arutanud, kas me tahame lapsi.
Aga Grub tuli ja nii oligi.
Lihtsalt juhtus nii.
Abiellusid, jäid rasedaks ja said lapse.
Ei mäleta, et oleksin mõelnud, mida see minuga teeb,
mida see meiega teeb, kuidas see saab olema.
Aga mõte, et saan lapse pärast seda, kui Flo sai lapse...
Mõtlesin, et jälgin oma last ja näen erinevusi.
Arusaadavalt pidi Grub olema meiega Serengetis.
Kavatsesin teha korralikku uurimistööd, teha märkmeid,
jälgida Grubi arenguetappe, nagu olin teinud šimpansidega.
Selle kõige filmile jäädvustamine tundus väga vahva idee,
aga oma lapsega see ei õnnestu.
Avastasin, et ma ei taha seda teha, tahtsin lihtsalt viibida hetkes.
Tema esimesel kolmel eluaastal ei olnud ma ühtegi ööd ära,
olin alati kohal.
Nagu kõik emad, tahtsin tagada oma pojale parima elu alguse.
Pidin valima erinevate nõuandeallikate vahel.
Oli minu ema, oli doktor Spock
ja oli Flo.
Kahtlemata aitasid šimpanside vaatlused mul olla parem ema.
Aga avastasin ka, et mu enda kogemused emana
aitasid mul paremini mõista šimpansiemade käitumist.
Alles siis, kui sündis Grub,
hakkasin mõistma emaarmastuse tugevaid ürginstinkte.
Mul oli nüüd palju kergem mõista šimpansiema tundeid,
kes vehkis raevukalt kätega ja haukus ähvardusi kõigile,
kes tulid tema pojale liiga lähedale.
Kui Grub oli väike, oli tal Gombes ohtlik.
Šimpansid söövad teisi esikloomalisi.
Meie oleme esikloomalised.
Nad on teatavalt röövinud inimlapsi.
Ma ei kavatsenud riskida oma kalli pojakesega.
Kui läksime Gombesse, oli seal puur.
See sai tehtud ajal,
kui mõned šimpansid muutusid väga agressiivseks Hugo vastu.
Grub oli puuris.
Aga see oli värvitud siniseks ja seal rippusid liikuvad asjad. Väga tore.
Olin arvanud, et saan last kasvatada ja samal ajal oma tööd jätkata,
aga see polnud nii.
Lõpetasin šimpanside vaatlemise,
tudengid ja välipersonal tegid seda.
Mina lihtsalt korraldasin uurimisjaama tööd.
Lõpuks töötasime suurema osa ajast Serengetis.
Mina olin Hugo assistent ja olin Grubi ema.
Nairobist on kaks tundi lendu väikelennukiga
en Dudusse Tansaanias.
Läksime kohtuma Grubiga,
Jane Goodalli ja Hugo van Lawicki kolme ja poole aastase pojaga,
sündinud ja kasvanud Aafrikas.
Ta räägib loomadega, inglise keelt vanematega
ja suahiili keelt mängukaaslasega, 40-aastase aafriklasega.
See laps on veetnud kolmveerandi oma elust Aafrikas
ja ma ei räägi linnadest, vaid tõeliselt kaugest paikadest.
Kas teed mulle häält? - Mida sebra ütleb, Grub?
Natuke kõvemini.
Õige. Aga hüään?
Väga ilus. Nüüd lõvi?
Rääkige mõni lugu siin lapse kasvatamisest, Hugo.
Üks esimesi asju oli talle päris väiksena selgeks õpetada ohud.
Näitasime neid talle ja ütlesime aw, aw:
neist loomadest tuleb eemale hoida.
Kas õppisite midagi šimpansidelt laste kasvatamise kohta?
Šimpansibeebid pidavat saama väga palju armastust.
Kas seda võib meie ellu üle kanda? - Grub on saanud palju armastust.
Kõik ütlesid, et ta jääb meist sõltuvaks ega leia elus oma teed.
Minu meelest on otse vastupidi.
Kui Grublin saab kuueseks, tuleb tal minna Inglismaale kooli.
Loodan, et ta ei unusta haridusprotsessis seda,
mida on juba õppinud.
Halloo, halloo! Kas on uudiseid? Lõpp.
Rääkisin nendega äsja ja arvan, et nad tulevad. Lõpp.
Selge. Kuulsin sind. Olen varsti teiega. Side lõpp.
Kallid kodused! See kiri toob kurbi uudiseid.
Paistab, et meie reisi lõpus veab kõik viltu.
Šimpanside seas puhkes poliomüeliidi epideemia.
Elame otsekui jubedas, kohutavas õudusunenäos.
See oli kohutav aeg, kui üksteise järel
tulid šimpansid, lohistades jäsemeid.
Mõnedel polnud häda,
aga härra McGregoril olid mõlemad jalad halvatud
ja ta ei saanud isegi ühte kätt kasutada.
See oli kohutav.
Tegime kohe kindlaks, et saame šimpanse vaktsineerida.
Oli küll hiljavõitu,
aga võib-olla oleks see edasi läinud, kui me poleks seda teinud.
Kuid McGregor...
ta tuli maha lasta.
Kas keegi ei öelnud, et las loodus läheb oma rada?
Vabandust. Ma ei hoolinud sellest, mida keegi ütles.
Ma aitasin šimpanse, kui sain.
Ma ei saanud looma kannatusi pealt vaadata,
nagu poleks saanud pealt vaadata inimese kannatusi ja mitte aidata.
Ma ei näe inimese ja looma aitamisel vahet.
Jah, võinuksime teda iga päev sööta ja teda elus hoida, aga mis mõttega?
Ütlen ausalt, et mina ka ei tahaks, et mind sellisel juhul elus hoitakse.
Kas te ei tundnud muret, et teie võisite haiguse sisse tuua?
Ei. Esimesed poliomüeliidi juhtumid ei olnud meie šimpansidel.
Need olid kaugel lõunas ja seal oli inimeste lastehalvatus.
Ma ei tunne vastutust selle sissetoomise eest,
kuigi see võis rohkem levida, sest nad tulid kokku.
Aga see ei alanud meist, mis oli väga rahustav.
Pärast haiguspuhangut ei lubatud enam šimpanse puutuda.
Gombe ei ole enam kunagi endine.
Üle kõige tahtsin olla šimpansidega
ja otsustasin veeta rohkem aega Gombes.
Grub oli minuga.
Hommikul analüüsisin andmeid ja tegelesin haldusasjadega,
siis veetsin tunni või kaks šimpanside laagris koos tudengitega
ja vaatlesin šimpanse.
Kõik pärastlõunad olid täielikult Grubi päralt.
Ja ta armastas šimpanse? - Ei, ta vihkas neid.
Ta ei ole kunagi šimpanse armastanud.
Püüdsin teda kodus õpetada.
Tundsin ennast tollal veidi isoleerituna.
Aga alati tuli mõni tudeng
ja pakkus emotsionaalset tuge, mis mõnikord on väga tähtis.
Hugo oli muidugi kusagil mujal filmimas ja teda polnud aitamas.
Selline oli kokkulepe, see oli tema töö.
Flint oli nüüd noorukieas.
Ja vana Flo
oli nüüd vanaema.
Fifil oli endal beebi.
Uus Flo pere põlvkond, keda uurida.
Kuigi Flint oli vanuses,
kui enamik isaseid hakkab veetma aega emast eraldi,
oli ta ikka veel Flo'st sõltuv.
Flo oli selleks ajaks juba ligi 50 aastat vana,
aga Flint tahtis tema seljas ratsutada.
Flint imes endiselt.
Flo lükkas teda eemale, aga ta nuttis, ta karjus,
ta oli väga klammerdunud ja väga sõltuv.
Flo oli liiga vana, et teda iseseisvusse tõugata.
Te teadsite paremini kui keegi teine, kui tähtis on suhtlemine.
Kas te olite Grubi pärast mures?
Grub oli kooliealine ja ma ei saanud teda enam kodus õpetada.
Otsustasime, et ta läheb Inglismaale kooli ja elab minu ema juures.
Mäletan väga hästi, kui pidin temast lahkuma
ja kui kohutavalt halvasti ning reeturlikuna ma end tundsin.
Aga Grubile oli nii parem.
Jõulude ajal ja kevadel käisin Inglismaal,
suvel tuli tema Tansaaniasse.
Tagasi Gombes, doktor Goodall. Mis täna plaanis on?
Täna oleme Gombe uurimisjaamas.
Seal on kuus kuni kaksteist teadlast,
kes uurivad šimpanside ja paavianide käitumise eri aspekte.
Seal on ka tudengid, kes teevad doktoritööd
šimpanside käitumise eri aspektidest.
See on päris suur väike teaduslik kogukond.
Kallis Grub! Kõik tundub ilma sinuta veider ja imelik.
Õhtuti sosistan, otsin sind igalt poolt.
Pead mulle kirjutama koolist kõike: tunnid, teised poisid jne.
Flo suri selge veega kiirevoolulist Kokombe jõge ületades.
Ta nägi väga rahulik välja,
nagu oleks ta süda järsku seisma jäänud.
Flint istus jõekaldal Flo surnukeha lähedal.
Aeg-ajalt läks ta tema juurde,
nagu paludes tal ennast sugeda
ja lohutada, nagu Flo oli kogu tema elu alati teinud.
Viimaks läks Flint ära.
Tema masendus süvenes.
Ta lakkas söömast, oli enamasti üksinda.
Suures kurbuses jäi ta haigeks.
Tundus, nagu poleks tal ilma emata enam elutahet.
Umbes kolm nädalat pärast Flo surma
suri ka Flint.
Šimpanside kogukond, mille liikmeid ma nii hästi tundsin,
hakkas pärast Flo surma lõhenema.
Üks šimpanside grupp hakkas veetma rohkem aega
seltsingu territooriumi lõunaosas.
Eraldumisega nad otsekui loobusid õigusest,
et neid koheldakse seltsingu liikmetena.
Selle asemel koheldi neid kui võõraid.
Meie idülliline maailm, meie väike paradiis
oli pahupidi pööratud.
Kunagi rahumeelsena tundunud šimpansid
olid nüüd hõivatud primitiivse sõjapidamisega.
Kogu seltsing, kes kolis lõunasse, hävitati maa pealt.
See oli kindlasti väga sünge aeg. - Väga, väga sünge aeg.
Arvasin, et nad on nagu meie, aga kenamad kui meie.
Mul polnud aimugi, kui julmad nad võivad olla.
Mul läks tükk aega, et sellega leppida.
Sõda oli mulle alati tundunud puht inimestele omane käitumine.
Olin leppinud sellega,
et inimloomuse tume ja kuri külg on sügaval meie geenides,
mille oleme pärinud oma ürgsetelt primaatidest eellastelt.
MALBEST ŠIMPANSIST VÕIB SAADA TAPJA
Olite Hugoga eri paikades.
Kas tundsite, et triivite lahku?
Ikka triivitakse lahku, kui ollakse kahes eri paigas
ja eesmärgid on erinevad.
Hugo ei rahuldunud enam sellega, et oli Gombes minu pärast.
Tal oli vaja olla Serengetis enda pärast.
Ema! Hugo käis siin ja ütles, et peame tuleviku ära otsustama.
Tal on vaja kedagi safarile kaasa. Kas lahkun tema pärast Gombest?
Mu kallis väike Jane! Iga meest saab maha raputada.
Ei ole olemas meest, kelle süda päriselt puruneb.
Nende töö on peaaegu alati esimesel kohal ja nende unistused
ning alles siis tuleb naine, kes seda kõike täiendab. Armastusega, ema.
Kas te püüdsite abielu koos hoida?
Grubi pärast, aga olime hakanud juba nääklema
ja siis tuleb kaaluda, kas on parem kokku jääda
või seada laps olukorda, kus ta kuuleb pidevat nääklemist.
Ta tahtis, et lahkuksin Gombest, sest tal ei olnud seal tööd,
aga ma ei saanud.
See oli minu elu ja temal oli tema elu.
Sel raskel ajal, kui me lahutasime, oli kõik väga kurb.
Eriti Grubi jaoks, sest tema armastas loomulikult meid mõlemat.
Kuid mõistsin, et metsas saadud kogemused
olid minu jaoks asjad perspektiivi seadnud.
Metsas ei ole surm varjatud, see on kõikjal su ümber, kogu aeg.
Osa lõputust eluringist.
Šimpansid sünnivad, saavad vanemaks,
jäävad haigeks ja surevad.
Ja alati on noored, kes kannavad liigi elu edasi.
Louis Leakey saatis mu Gombesse lootuses,
et kui mõistame paremini šimpanside käitumist,
avab see akna meie enda minevikku.
Šimpanside kohta tehtud uurimistöö
ei aidanud mitte üksnes määrata sarnasusi nende ja meie vahel,
vaid ka seda, mil moel me kõige rohkem erineme.
Mööndavasti ei ole me ainsad olendid, kel on isiksus,
mõtlemisvõime, altruism ja emotsioonid,
ega ole me ka ainsad,
kes suudavad tunda niihästi vaimseid kui ka füüsilisi kannatusi.
Kuid meie intellekt on arenenud väga palju keerulisemaks
sest peale, kui esimesed tõelised inimesed lahknesid ahvinimestest
umbes kaks miljonit aastat tagasi,
ja ainult meil on arenenud keerukas kõnekeel.
Esimest korda evolutsiooni jooksul arenes liik,
kes suutis õpetada oma järglastele asju, mida polnud näha,
anda edasi mineviku edust ja vigadest omandatud tarkust.
Tänu keelele saame esitada küsimusi, mida teised elusolendid ei saa,
selle kohta, kes me oleme ja miks me oleme siin.
Kõrgelt arenenud intellekt tähendab kindlasti,
et me kanname vastutust teiste eluvormide ees meie planeedil,
kelle eksistentsi jätkumine on ohus inimliigi mõtlematu käitumise pärast.
Minu elu, see aeg, oli suurepärane.
Viibisin välitöödel, kirjutasin raamatut,
mul olid tudengid, nii et uurimistöö oli kindlustatud,
ja ma sain olla oma pojaga,
kes on minu elu kogu mu ülejäänud elu.
See oli parem, kui ma olin unistanud.
Kuid ma teadsin, et šimpansid olid üle Aafrika kadumas.
Siis mõistsingi, et pean suurendama teadlikkust
šimpanside raskest olukorrast Aafrikas.
Minu roll on tagada,
et järgmine põlvkond on paremad majandajad, kui oleme olnud meie.
Pidin levitama seda sõnumit maailmas.
Sellest ajast peale, oktoobrist 1986,
ei ole ma kusagil üle kolme nädala järjest paigal olnud.
1991 käivitas Jane programmi "Juured ja võrsed"
noorte looduskaitsealaseks koolitamiseks.
Oma tööga on Jane inspireerinud miljoneid lapsi kogu maailmas.
Lõpetanud õpingud Inglismaal, naasis Grub Tansaaniasse.
Ta elab Dar Es Salaamis, kus on laevaehitusmeister.
Hugo van Lawick tegi ülejäänud elu Serengetis filme.
Teda peetakse kõigi aegade parimaks metsloomade fotograafiks.
Hugo ja Jane jäid lähedasteks kuni Hugo surmani 2002.
Kui vaatan oma elule tagasi, näib, et mul on erakordselt vedanud.
Ehkki, nagu mu ema Vanne ütleb, vedamine oli vaid osa loost.
Ta on alati uskunud,
et edu tuleb sihikindluse ja kõva tööga
ning süüdi pole tähed, vaid meie ise, kui oleme allaheitlikud.
Ma usun, et see on tõsi.
Aga kuigi ma olen kogu elu kõvasti tööd teinud,
pean tunnistama, et küllap on ka tähed oma rolli mänginud.
Jane'i Gombe šimpanside uurimistöö jätkub praegugi.
See on ajaloo pikim pidevalt kestnud
ühe looma uurimine tema looduslikus elupaigas.
Tõlkinud Kaja Engelbrecht